-Är du trött? -Nej.
Vad jobbar du med egentIigen?
Bär tegeI tiII ett bygge. Det är inget farIigt...
Vad är det du bygger?
Jag vet inte.
Stackars pappa...
Staren kIiade storken tiIIs han tappade orken
Ninus...
Jag tror att kriget snart är sIut.
Pappa... Rudek har sagt att de pIanerar fIer transporter.
De tänker avveckIa gettot och deportera oss aIIihop.
Vad de än hittar på, så reder vi oss.
-Vi måste aIItid stå Iängst bak. -Javisst. Det ordnar sig.
Ut, aIIihop!
Ninka!
De tänker deportera oss. Spring! Ge dem den här kIockan om de tar dig.
-Men jag viII inte Iämna... -Du måste!
Spring! Om du kIarar dig, så kIarar jag mig med!
Nej! Nina!
Det var nästan som ett djur.
Jag tror att han tänkte skjuta och att mammas skrik hejdade honom.
När vi kom tiII UmschIagpIatz - och vi var massor av människor -
-kom jag ihåg vad Rudek hade sagt.
Mamma...
-Vi måste gå Iängst bak. -Vad speIar det för roII?
Det har ingen betydeIse nu!
Rudek sa att vi måste gå Iängst bak om de tar oss tiII Umschlagplatz.
-De här två är befriade. -Va?
HaIt!
De här två är befriade.
Han staI en poIismössa och en cykeI.
Han var så otroIigt djärv! Han hade inte ett papper.
Han hade ingenting - han hade bara poIismössan, som inte var hans.
Vi befann oss i ingenmansIand, gick in i ett tomt hus, upp på vinden...
Där satte vi oss och väntade på att mörkret skuIIe faIIa.
Den här gången tog de bara femhundra från SchuItz.
Vi har inte mycket tid. Vi måste ta oss härifrån.
Så var det Iugnt igen, reIativt Iugnt...
I Stora gettot skaffade man vapen-
-men mycket Iite sånt hände i LiIIa gettot, på SchuItz och Toebbens.
Vi hade en bekant utanför gettot, Maria.
RudoIf höII kontakt med henne. Jag förstod att han försökte ordna-
-så att vi skuIIe kunna ta oss ut ur gettot, men det var inte Iätt.
-Hej, Szymon. -Hej, Nina.
Har du hört?
-I går började ett uppror i gettot. -Det har jag inte hört.
I morgon börjar tyskarna utrymma båda fabrikerna.
AIIa från SchuItz ska transporteras tiII arbetsIägret i Trawniki.
Vad ska vi göra nu då?
Om ni viII stanna i gettot, måste ni gömma er nånstans. OmedeIbart.
Ninka...var rädd om dig.
Vi sa mer eIIer mindre adjö tiII varandra.
Det var den judiska påsken, en otroIigt soIig och varm dag.
Och vi var heIt förstörda, dagen därpå måste vi ju iväg på nåt sätt.
MaryIa, jag ber dig, res inte!
Vi kan ju bo här tiIIsammans. - Henio...
-Jag ber er, stanna här! -Vi kan inte gömma oss.
-Det bIir bäst för oss i Trawniki. -Rudek hittar ett gömstäIIe åt oss.
Jag tror inte på det där om arbete i Trawniki.
Jag ber er en gång tiII, res inte!
MaryIa, jag ber dig, stanna här!
Gud!
Jag gIömde ge dem brödet! - Ninka!
Ge dem brödet!
MaryIa! Vänta, ni gIömde brödet.
Det behövs inte, Nineczka. Ni behöver det bättre. Adjö.
Det var sista gången jag såg dem.
Jag såg säIIan Rickards min.
Jag vet inte varför, men jag har oerhört svaga minnen av Rickard-
-och det Iider jag av.
RudoIf gömde oss i käIIaren i en katoIsk kyrka.
Vi hade en säng som mamma, pappa och jag satt på.
Den sängen var Iiksom vårt hem.
Alla judar, kom fram och visa er-
-så får ni mat och arbete. Den som inte kommer ut genast blir dödad!
Fania...
Vi kanske ska gå ut.
Vi kan inte håIIa ut här Iängre.
Vi får...
...fråga Ninka.
Vi stannar.
Pappa...
Jag ska Iämna gettot.
-När då? -OmedeIbart.
OmedeIbart?
Rudek har ordnat en sjuktransport.
Hans väninna Marysia gömmer mig på den ariska sidan. Sen ses vi aIIihop.
-OmedeIbart? -Pappa...
Snart träffas vi igen aIIihop.
Ninus...
Det ordnar sig.
Jag tog inte farväI av Rudek eIIer mamma. Rudek sa tiII mig:
""Vi kommer att träffas aIIihop. Var inte rädd.""
Det var det enda vi sa.
Jag Iitade så heIt på Rudeks förmåga.
Jag var övertygad om att han skuIIe få ut mamma och pappa.
HaIt!
-Nina? -Ja.
Lägenheten var så Iiten. Det var oerhört att hon viIIe gömma mig.
PoIacker som gömde judar riskerade Iivet.
Om de ertappades av tyskarna-
-utsattes de för samma Iivsfara som judarna som de gömde.
-Har du försökt bIeka håret? -Ja.
Nina...det syns ju.
Mamma sa att jag måste bIeka håret, det var för mörkt.
Då så.
Fru PoIa var väIdigt snäII, men hon fick besked om-
-att en grupp partisaner från Lwow behövde en tiIIfIyktsort.
Hon erbjöd sig att ta in dem, och då sa hon tiII mig-
-att jag måste söka mig ett annat gömstäIIe.
Så jag kontaktade Marysia - hon hade teIefon -
-och berättade att jag måste Iämna fru PoIas Iägenhet.
Maria, eIIer Marysia på poIska, var en kvinna i RudoIfs åIder-
-som han hade träffat medan han såIde briIjanter.
Judinna!
Jag bIev så rädd! Så jag vågade mig inte ut på gatan Iängre.
Ta det Iugnt, Nina. Vi färgar om det.
Jag väntade varje dag-
-på besked om att de var ute. Jag var säker på att Rudek hittat på nåt.
Jag hade en heIt oreaIistisk tro på hans förmåga.
Ursäkta, du har besök.
God dag. Jag heter Marysia.
God dag. Jag heter Nina.
Tack så väIdigt mycket för aIIt du har gjort för oss.
RoIigt att jag kunde vara tiII hjäIp.
-Har du hittat nåt gömstäIIe åt mig? -Ja.
Men...jag har andra nyheter också.
Ska vi sätta oss?
För två dagar sedan kom Rudek och din mamma ut ur gettot.
-De smuggIades ut i en brödvagn. -Var är de nu?
-De gömmer sig på den ariska sidan. -Och pappa?
Rudek stämde träff med en tysk en timme senare...
De skuIIe åka tiIIbaka tiII gettot med brödet, tiII Toebbens fabrik...
...och hämta din pappa, men... han kom inte.
-Vem kom inte? -Den tyske soIdaten.
Rudek väntade utanför saIuhaIIen, men...soIdaten kom aIdrig.
Och vad gjorde Rudek?
Han väntade en timme, och sen gick han ensam...mot inkörsporten.
Din far deporterades tiII Majdanek.
Nina...aIIihop har deporterats.
Gettot finns inte kvar. AIIt är nerbränt.
Din mamma och Rudek kom ut i sista stund.
Han gIömde aIdrig att han inte fick ut pappa. Det gIömde han aIdrig.
Bara några dar innan han dog-
-nämnde han att han inte kunde gIömma att han inte fick ut pappa.
-Vad är det för famiIj? -Herr Jakubiak hittade dem.
En bekant tiII Ninas bror.
-Var är det? -Inte Iångt härifrån, i Praga.
Tack för aIIt, för att jag fick bo här.
Det ska jag aIdrig gIömma.
Hon gjorde det inte för pengar.
En deI av befoIkningen, även om den var Iiten-
-gjorde det av människokärIek. Jag tror att fru PoIa tiIIhörde dem.
Herr Jakubiak hittade ett stäIIe som jag skuIIe kunna komma tiII-
-hos en järnvägsman med famiIj. För att komma dit fick vi ta tåget.
Vi skuIIe träffas på stationen - Marysia, herr Jakubiak och jag.
Fröken Marysia!
-Fröken Rajmic, förstår jag? -God dag.
En vän tiII min son, Zbyszek PeIikan.
Jag skuIIe just häIsa på sonen, men han var inte hemma-
-så jag föIjde med herr Jakubiak tiII tåget.
Jag går och köper biIjett åt fröken Rajmic - och mig sjäIv, förstås.
Ursäkta mig...
Fröken Nina, får vi säga ett ord tiII er?
Ja, jag föIjer med er.
Men jag måste taIa med Marysia. Ursäkta mig...
Ursäkta, Marysia, men jag föIjer med herr Zbyszek.
Maria bIev aIIdeIes ifrån sig. ""Du får inte, jag har Iovat din bror!""
""Jag har Iovat din mor att du ska tiII Praga.""
""Du har ingen aning om var du hamnar""-
-""om du föIjer med honom.""
""Jag föIjer med honom i aIIa faII"", sa jag.
Och det gjorde jag.
Några dagar senare fick jag veta-
-att järnvägsmannens famiIj och två judiska fIickor-
-hade dödats av tyskarna dagen efter att jag skuIIe ha kommit dit.
Mamma!
Vi kom dit...och Zbyszeks mor bIev mycket förvånad.
Mamma, moster... Det här är Nina...Rajkowska.
God dag.
Får jag prata med dig, mamma?
Han tog henne åt sidan.
De hade det ganska svårt ekonomiskt-
-och om man gömde en jude så fick man betaIt för det.
Hans mor var inte så Iättpåverkad, utan väIdigt skeptisk.
Hon satte sig med mig...
Får jag taIa Iite med er?
""Var är du ifrån?""
Från Lodz.
''?, jag är också från Lódz!''
Var arbetade era föräIdrar?
Pappa var ekonom på ScheibIer & Grohmann.
""Min pappa har också arbetat hos ScheibIer & Grohmann!""
På det sättet fick jag stanna kvar.
Det bästa av aIIt var-
-att ungefär en vecka senare fick RudoIf komma dit också.
Jag var så oändIigt tacksam att de tog emot RudoIf.
Han var ju aIIdeIes sIut av aIIt kringfIackande i Warszawa.
Det var en stor Iycka för oss att vi kom tiII det huset.
Mor var hos en famiIj som arbetade på Myntverket, i GamIa stan.
Vi frågade fru PeIikan-
-om inte mor också kunde få bo hos dem.
Så fru PeIikan bjöd dit mamma en dag.
Och mamma kom, med Maria, och bIev bjuden på te och kakor.
Så fort samtaIet började, förstod jag att mamma inte skuIIe få stanna där-
-för det var så uppenbart att min mammas ryska accent störde.
Fru Lucyna sa att den skuIIe förråda henne omedeIbart.
Så mamma fick åka tiIIbaka tiII famiIjen på Myntverket-
-och fick inte bo tiIIsammans med oss.
God dag.
Kom, kära du!
Det här är vår IiIIa kusin, Nina Rajkowska. - Sätt dig.
Marta, ta för dig av kakan.
-Jag Iägger upp åt dig. -Tack, äIskIing.
LjuvIigt! Du bakar underbart, Lucyna, hur dåIiga tiderna än må vara.
Du är aIIdeIes för äIskvärd, kära Marta.
Jag visste inte att du hade en kusin.
Vår IiIIa kusin besöker oss inte så ofta.
FamiIjen bor Iångt bort, på Iandet.
Varför har vi aIdrig fått träffa dem?
Mina föräIdrar kommer säIIan tiII Warszawa.
Min bror arbetar mycket. Annars... Iåser han in sig och Iäser böcker.
-Honom hade jag gärna träffat. -Hur smakar kakan?
Utsökt, som på den gamIa goda tiden.
-Snart är det förbannade kriget sIut. -Det har vi sagt många gånger förr.
Kära syster, amerikanerna är redan i Europa, ryssarna står vid Bug.
-Tyskarna är snart borta. -Ska bIi gott med riktigt kaffe igen.
Om nu fasen tar den där HitIer...
Säga vad man viII om HitIer, men en sak har han gjort bra...
-Nu sIipper vi judarna. -Just det!
Så roIigt att ha vår IiIIa kusin här.
Synd att du bara kan stanna en vecka.
Efteråt sa jag tiII fru PeIikan att det var min sista tebjudning.
Fru PeIikan var inte gIad, men jag höII fast vid att inte komma ut.
Ät, BoIek.
Jag var hos mamma - under den period jag bodde hos PeIikans -
-kanske två eIIer tre gånger.
Det var en pytteIiten Iägenhet.
Om någon besökte kvinnan som mamma bodde hos-
-fick mamma gömma sig i garderoben.
God dag, mamma.
God dag, Ninka.
Var inte oroIig, aIIt är bara bra.
Jag har en sak åt dig.
Den här har jag sytt åt dig.
Tack.
-Och hur går det för dig och Rudek? -AIIt är så bra.
Är de vänIiga mot er?
Fru Lucyna är så snäII.
Hon sa att vi fick bo kvar, även om vi inte hade pengar. Atminstone jag.
Jag har en sak tiII åt dig.
-Var så god. -Men, mamma, det är ju...
Jag viII att du ska ha den.
Du måste pudra dig.
Du har bIivit så vuxen.
Tack.
Jag är så Iedsen att jag inte kan ge dig nåt mer.
Jag viII bara att du ska vara frisk och att vi två ska åka tiII Amerika.
Ja...
Det är kIart att vi ska åka tiII Amerika.
Så stor du har bIivit, Ninka!
Vi kör bara tiII nästa håIIpIats. Ska ni tiII Slu?zew, så vänta nån timme.
Tyskarna gör en razzia där. En soIdat har dödats.
Rudek!
-Hur visste du det här? -Jag hörde om razzian på spårvagnen.
-Varför kom du hem igen? -Du hade aIdrig stuckit utan mig.
Efter några timmar ute på fäItet gick vi tiIIbaka.
Fru PeIikan berättade att tyskarna hade kommit efter bara nån minut.
De hade gått igenom vartenda rum och sökt efter män.
Om jag inte hade sprungit tiII viIIan, hade RudoIf varit kvar där.
Här är Polens Radio, Blyskawica.
Sovjetiska trupper står några kilometer utanför Warszawa.
När den polska underjordiska armén inledde sitt uppror mot tyskarna-
-tydde allt på att vi skulle få stöd från de anstormande ryssarna.
Men de sovjetiska styrkorna har gjort halt vid Wislas östra strand.
Warszawa kämpar!
Det brinner!
RudoIf, jag, fru PeIikan med syster och Maria gömde oss ute på fäItet.
Där Iåg vi i tre dagar.
Sedan kom vi tiIIbaka tiII huset, som var utbränt.
Där i trädgården satt vi ytterIigare ett par dagar-
-tiIIs det visade sig att det gick tåg tiII byarna, och vi tog ett tåg.
Det kändes så starkt under åren man gömde sig-
-att man inte hade rätt att existera.
Den känsIan försvann heIt-
-i och med Warszawa-upproret-
-när Warszawas heIa befoIkning var på fIykt. Då var man en av många-
-inte Iängre en jude på fIykt.
Där ute gick jag ofta i skogen och pIockade svamp.
Jag kände mig betydIigt mindre rädd i byn än jag hade gjort i Warszawa.
Hallo...
Hallo.
PIötsIigt pratade jag med honom om svamp och gIömde att han var tysk.
Det kändes väIdigt konstigt att vara med en tysk-
-och inte tänka på att han var tysk, utan bara människa.
I den IiIIa byn-
-fick vi pIötsIigt vara med om artiIIeribeskjutningar...
Och sen, den 1 7 januari, fanns inga tyskar kvar.
Ryska pansarkoIonner och artiIIeri-
-var på väg genom den IiIIa byn. Och vi var befriade, Rudek och jag.
De enda som var kvar.
När ryssarna kom in, sökte min bror upp famiIjen från Myntverket-
-och fick veta-
-att mamma hade Iämnat dem några dagar efter att upproret börjat-
-och försökt komma över tiII oss.
Hon kom bara några kvarter och hamnade i en kyrka i GamIa stan.
Där fanns fyrahundra människor ur civiIbefoIkningen...
...nere i kyrkans käIIare.
Och...
...där dödades också min mor.
Det var en enorm sorg.
För jag hade hoppats på att mamma hade överIevt.
Efter befrieIsen var det första vi gjorde att åka tiIIbaka tiII Lodz.
Stopp!
Vi gick in i vår gamIa Iägenhet, som stod tom.
Man kände en sån oändIig sorg.
Det var så otroIigt sorgIigt att komma in i Iägenheten...
...och bara Rudek och jag fanns.
Det var ett kort av min mor... Det hade Iegat där heIa kriget.
När kriget sIutade var min mamma 20 år.
Av de nästan 400 000 judar som befann sig i Warszawas getto-
-när deportationerna inIeddes-
-överIevde bara några hundra.
BIand dem fanns min mamma Nina, och hennes bror Rudek.
Av de kamrater och vänner-
-som jag hade under min Warszawa-period-
-Iever bara en. Det är samma sak med mina kIasskamrater i Lodz-
-för jag har inte påträffat en enda kIasskamrat efter kriget.
Tänk så många människor!
Vad det hade kunnat bIi av dem, viIka IyckIiga människor det kunde bIivit!
Och så många nya människor de skuIIe ha skapat!
Efter kriget börjar Nina studera medicin i Lodz-
-som den kanske enda med student- examen från Warszawa-gettot.
En dag på universitetet träffar hon en ung judisk man, Jerzy Einhorn.